ki pa je, vsaj po mojem, popolna izmišljotina.
Večina Afroameričanov
nasprotuje posedovanju orožja.
V predmestjih vlada prepričanje,
da bo prišla horda iz mesta,
ali kakega drugega neznanega kraja,
in razdejala skupnost.
Ne samo, da je to bizarno,
temveč je tudi popolnoma brez podlage.
Pištol pa niso pobirali otrokom iz Flinta,
ampak otrokom iz podeželja in iz predmestij.
Tega si ne bi mislil. Mislil sem,
da imajo orožje otroci iz mestnih jeder.
Ne, v mestih ni toliko težav z orožjem.
Ne, da jih ni, nekaj smo jih imeli,
ampak to ni največji problem. Največji problem je orožje
pri mladostnikih iz predmestij.
Kako si dobil pištolo? - Ukradel sem jo.
Komu? - Prijatelju. - Kje jo je dobil on?
Od očeta. - Kaj si počel z ukradenim orožjem?
V Detroit sva jih hodila prodajat.
Za 9-milimetrsko dobim 150 dolarjev.
Komu sta jih prodajala? - Vsem, ki so jih hoteli.
V glavnem tolpam. - V Detroitu? - Ja.
Črnim? - V glavnem.
Je zdaj vse v redu? - Popolnoma.
Še prodajaš orožje? - Ne, to je preveč tvegano.
Če kdo hoče orožje, droge ali alkohol, pride k meni,
tega imam čez glavo. - Preveč problemov. - Ja.
Od vseh mojih ugotovitev imam najraje podatek,
da se je stopnja umorov zmanjšala za 20 odstotkov.
Število umorov, o katerih poročajo,
pa se je povečalo za 600 odstotkov.
Televizijske mreže in lokalna poročila
prepričujejo Američane,
da so njihove skupnosti mnogo nevarnejše, kot v resnici so.
V tej skupnosti
je zadnjih 8 let vsako leto manj kriminala,
lastništvo orožja, posebej pištol, pa narašča.
Stopnje kriminala vztrajno upadajo.
Strah pred kriminalom pa raste.
Kako je to mogoče? To nima smisla.
Smisel pa dobi, če pogledamo, kaj nam govorijo politiki
in kaj nam kažejo na poročilih.
Nahajava se na križišču ulic Florence in Normandie.
Tu je bil epicenter losangeleških nemirov.
Če se dva bela tipa spre- hajata po South Centralu,
ju bodo ubili. Tako si to predstavljajo.
Možnosti, da se nama kaj zgodi, so resnično majhne.
Tam gori stoji napis Hollywood.
Večini Američanov pove vse kaj drugega kot to križišče.
Pomeni blišč in Hollywood, ampak midva ga ne vidiva.
Res ga ne vidim. Kje je?
Ne vidi se zaradi nečesa, kar je mnogo bolj nevarno,
in sicer svinjarije, ki jo vdihujeva.
Dihava onesnaženje, ki zakriva napis Hollywood,
in to je mnogo nevarneje od stvari, ki naj bi se jih bali
po mnenju medijev. - Ko sva odhajala s križišča,
sem opazil, da se je na nebu pojavilo več helikopterjev.
V nekaj sekundah so se poja- vili mediji. - Kaj se dogaja?
Mislil sem, da vi kaj veste. - Ne, nič ne vem.
Narednik mi je rekel, da je bil tu nek tip s pištolo.
To so mi povedali. Nič ni, nehal sem snemati.
Mi smo se peljali snemat nekaj drugega. - Kaj pa?
Skorajšnjo utopitev. - Utopitev? - Skorajšnjo.
Kaj pa to, da se zaradi umazanije ne vidi hribov?
Bi posneli kaj na to temo?
Verjetno, saj se res nič ne vidi.
Če bi imeli na izbiro tipa s pištolo in utopitev,
pa bi lahko posneli samo eno ... - Pištolo.
Je vsega konec? - Ne še. - Zgleda že tako.
Počakajte narednika, onadva imata vse podrobnosti.
Nekaj me zanima. Danes sem prišel v L.A.,
pa ne vidim napisa Hollywood,
ne vidi se ga zaradi onesnaženja. - In?
Lahko koga aretirate zaradi onesnaženja zraka?
Nikakor ne. - Nikogar. - Ne. - Zakaj pa ne?
Zakaj, narednik?
Ameriška televizija že dobro desetletje predvaja oddajo,
ki vztrajno združuje belce in črnce,
da bi pomirila naše strahove in slavila našo raznolikost.
To je oddaja Policaji.
Obiskal sem nekdanjega iz- vršnega producenta Policajev,
gospoda Dicka Herlana.
Pod besedo 'liberalec' je v slovarju moja slika.
Zakaj torej ne bi posneli oddaje,
ki bi se osredotočala na vzroke za kriminal,
ne samo na pregone kriminalcev?
Tako oddajo bi bilo težje po- sneti, ne vem, kakšna bi bila.
Jeza je privlačna, sovraštvo in nasilje tudi,
strpnost in samokritičnost pa niti ne.
Nimata take gledanosti? - Tako je.
Po televiziji demoniziramo črnce in Hispance.
Morda si potem gledalci mislijo:
"Nočem pomagati tem ljudem.
Sovražim jih, ker mi lahko kaj naredijo."
Vem, kaj mislite, a mislim, da ne počnemo tega.
Mislim, da ne demoniziramo črncev in Hispancev,
mislim, da jih ne prikazujemo kot kriminalce.
Verjetno se res pogosteje pojavljajo,
prav gotovo pa jih ne demoniziramo.
Po televiziji jih prikazujemo kot precej grozljive ljudi.
Strinjam se, želim si, da bi bilo tega čim manj.
Pa začnite nocoj. - Problem je v tem, da ne vem, kako.
Ne vem, kako naj povem tako zgodbo. Če bi jo znal ...
Nekaj bi vam predlagal. - Prav.
Posnemite oddajo z naslovom Korporativni policaji.
Ta ideja mi je všeč.
Mislim, da to ne bi bila zanimiva reality oddaja,
razen če bi jih prisilili, da skočijo v svoje terence
in res hitro pobegnejo pred policijo.
Povem vam, vsak Američan, ki ima vsakdanje delo,
bi z veseljem gledal, kako šef beži brez srajce,
kako ga zbijejo na tla in se mu usedejo za vrat.
Gledanost bi bila ogromna.
Če bi našel policijsko enoto, ki bi ustrezno preganjala
korporativne kriminalce ...
Z drugimi besedami, človeka, ki je starki ukradel $85,
primerjate s človekom, ki je ukradel 85 milijonov,
in ga kaznujete toliko huje. To bi z veseljem posneli.
A ko policija aretira nekoga, ki je ukradel 85 milijonov,
z njim dela kot z mestnim svetnikom, kar včasih tudi je.
To ni nič kaj razburljivo. Če bi si slekel srajco
in vrgel mobilni telefon v policaje,
poskusil skočiti skozi okno, potem bi imeli pravo oddajo.
Če v Kanadi gledaš nasilje po televiziji,
veš, da se ne dogaja pri sosedu.
Če ga gledaš tu, veš, da se dogaja pri sosedu.
Ne vem, v čem je razlika, ampak razlika je ogromna.
Ampak zakaj se to ne dogaja v Kanadi?
Zakaj nimajo deset tisoč umorov na leto?
Ne vem, ampak v Kanadi bi se rad upokojil,
ker bi mi tak kraj odgovarjal.
Zanima me, v čem je razlika. Vas ne? - To skušam izvedeti.
Kje bi morali biti zdajle? - V šoli.
Vas ne skrbi, da se ne boste nič naučili?
Kar naprej pomagam drugim, za svoje delo nimam časa.
Tebe nič ne skrbi za izo- brazbo? - Saj imam učbenik.
Zakaj imamo v Ameriki toliko umorov z orožjem?
Nimam pojma. Najbrž se ljudje sovražijo med sabo.
Se Kanadčani ne? - Se,
ampak ne gremo tako daleč, da bi se kar pobili.
Kaj pa počnete? - Kaj pa vem, zafrkavamo se,
se posmehujemo ... - Obmetavamo z jajci.
Koliko umorov z orožjem je bilo letos v Sarnii? - Nič.
Pa lani? - Mislim, da eden.
Pa pred tem? - Ne spomnim se.
En sam v zadnjih treh letih? - Verjetno, ja.
Tega nimamo veliko.
Seveda ni veliko umorov. Tu živi samo 70.000 ljudi,
poleg tega je to "Svetovna prestolnica poljubljanja".
Zato sem šel v drugo kanadsko mesto,
ki je petkrat večje od Sarnie.
Windsor leži na nasprotnem bregu od Detroita.
Prepričan sem bil, da imajo v Windsorju več umorov.
Ste že slišali, da bi tukaj koga ustrelili? - Ne še.
Se spomnite kakega umora?
Ja, eden je bil, že pred časom.
Kako dolgo nazaj? Za časa vašega življenja?
Ja, verjetno pred petnajstimi, dvajsetimi leti.
Ta policist mi je povedal,
da je edini umor v zadnjih treh letih
zagrešil nekdo iz Detroita z ukradeno pištolo iz Minnesote.
V Windsorju in okolici živi skoraj 400.000 ljudi,
ampak Kanadčani ne streljajo drugih Kanadčanov.
Nekaj zabavnih dejstev o Kanadi.
Na newyorških ulicah sem hotel izvedeti,
kaj si Američani mislijo o naših severnih sosedih.
Kanadčani ne gledajo toliko nasilnih filmov kot mi.
Ni res. Tropi mladih fantov željno pričakujejo
novo hollywoodsko klavnico. - Potem tipu odbije nogo.
Veliko punc je bilo tam.
In to nagih. - Te stvari so mi všeč.
Kaj sta gledala? - Sixth Day.
Z Arnoldom Schwarze- neggerjem? - Ja.
Vaju je zato prijelo, da sta šla igrat to streljačino?
V Kanadi ni take revščine. - Spet narobe.
Imeli smo mnogo višjo stopnjo brezposelnosti.
Ko je imel Michigan 4 od- stotke, smo jih imeli 8 ali 9.
Imeli smo ogromno stopnjo brezposelnosti.
V Kanadi živijo v glavnem belci. - Hm, to je čudno.
Vsakič ko sem v Kanadi, vidim polno črncev,
rumenih in rjavih ljudi,
13 odstotkov prebivalstva je nebelega.
Kanadčani so nam torej precej podobni
in majhno število umorov gre najbrž pripisati temu,
da imajo malo orožja.
Kakšno orožje imate? - Ukvarjam se z lovom,
imam puške, šibrovke, pištole ...
Koliko vse skupaj? - Približno sedem.
Pa vi, imate orožje? - Nekaj kosov.
Koliko pa? - Pol ducata.
Koliko vaših znancev ima orožje?
Dva, trije, ducat? - Več.
Imamo ogromno orožja, saj smo dežela take sorte.
Geografsko gledano smo veliki, lov in ribolov sta tradiciji.
Kanada šteje 30 milijonov ljudi, 10 milijonov družin,
v grobem premoremo kakih 7 milijonov kosov orožja.
Kanada je do kraja obsedena z orožjem.
Kje se dobi orožje? - V predmestju, kadar hočem.
Vidim, da imate Glock. Kje se ga dobi v Kanadi?
Če imate potrebna dovoljenja, vam ga proda vsaka trgovina.
Kljub vsem strogim orožnim zakonom,
sem kot tuj državljan lahko storil naslednje.
Zdravo, kje imate strelivo? - Tu zadaj.
Kakšno strelivo iščete? - Krogle pač.
V Kanadi sem dobil toliko streliva, kolikor sem hotel.
Sprejemate ameriške dolarje? Ali zaklepate vrata? - Ne.
Se česa bojite? - Niti ne.
Ali ponoči zaklepate? - Ne.
Ne zaklepate vrat? - Ne.
Se česa bojite? - Niti ne.
So vam že kdaj vlomili? - So. - Kaj se je zgodilo?
Vlomili so mi v hišo. Ni me bilo doma.
Ukradli so nekaj pijače in cigaret in odšli.
Najbrž so se kaki najstniki hoteli pozabavati.
Vzeli niso nič drugega, samo pijačo in cigarete.
Ste kdaj bili žrtev zločina? - Sem.
Kakšnega? - Ko sem spala, so prišli noter,
mi razbili hišo in me okradli.
Pa zato niste začeli zaklepati vrat? - Ne.
Čudno: sam imam na vratih tri ključavnice.
Niti v Torontu, milijonskem mestu,
ljudje ne zaklepajo vrat. Torej ne zaklepate vrat,
Američani pa jih. Zakaj?
Najbrž se bojite svojih sosedov.
Ali kdaj pustite vrata odklenjena? - Ja.
Kje živite? - Tu blizu.
V Torontu? Pa puščate vrata odklenjena? - Ja.
Američani si mislite, da ključavnica preprečuje vstop,
Kanadčani pa na to gledamo tako,
da se z zaklepanjem vrat ujameš v zapor.
Tega pa si ne želite. - Ne.
Odločil sem se, da bom v soseski v Torontu preizkusil,
če je to z vrati res.
Zdravo. Oprostite, samo preverjam.
Pozdravljeni.
Živjo. Nihče ne zaklepa vrat.
V tem mestu nihče ne zaklepa vrat.
Naj zaklenem? - Ne, ne.
Vam je tu všeč? - Ja. - Pa majica? - Tudi.
Vrata so bila na stežaj odprta. Vas ni nič strah?
Bi me moralo biti? - Ne vem. - Ne, ni. - Hvala lepa.
Ni problema. - Oprostite, da sem takole vdrl.
Hvala, ker me niste ustrelili. - Ni problema.
Kot Američanu se mi je vse to zdelo na moč čudno,
potem pa sem v baru pogledal televizijo
in videl, kaj imajo na poročilih.
Naši prijatelji so. Pazljivo jih bomo poslušali.
Ne moreš iti v vojno samo zato, ker ti to kdo ukaže.
Kanadčanom niso nenehno vlivali strahu.
In njihovi politiki so govorili nekam čudno.
Zagotoviti je treba vrtce in nego za ostarele starše.
Zdravstveno zavarovanje, da ne bodo izgubili hiše
zaradi neplačanih zdravstvenih računov.
Nihče ne zmaga, če ne zmagamo vsi.
Ne spravljaš se nad nemočne ljudi.
Tak pristop ubirajo desničarske vlade v Ameriki.
Spravljajo se nad ljudi, ki se ne morejo braniti,
denarno pomoč in davčne olajšave pa dajejo tistim,
ki jih ne potrebujejo. - Kje tukaj živijo revni?
Obnašate se, kot da še ne bi slišali te besede.
Tega problema pravzaprav nimamo.
Prosil sem ga, naj me vsaj odpelje v kanadski slum,
in takole zgleda geto v Kanadi.
Je to značilna mentaliteta za Kanadčane?
Če kdo zboli, ima pravico do zdravljenja?
Absolutno. - Zakaj? - Zato!
Vsak ima pravico do življenja.
Ste prišli z urgence? - Sem. - Koliko ste plačali?
Ne bi vedel, račun krije zavarovalnica.
Torej vam sploh ni bilo treba plačati? - Ne.
Moji sorodniki živijo v Združenih državah.
Tja so se preselili iz Kanade. Tam je precej drugače.
Prej se ustrašijo. - O, ja.
Tam vsi kar odreagirajo, nihče prej ne premisli.
Potegnejo pištolo. "Na moji posesti si."
Ne vem, drugače je.
Kje živite? - V Detroitu.
Ste prišli za čez noč? - Ja.
Ljudje so malo bolj svobodo- miselni in širokosrčni.
Občutite kakšno razliko, ko prečkate mejo? - Odleže mi.
Rasno ločevanje je v ZDA veliko močnejše.
Pozna se. - Tu te pustijo pri miru.
Ja, taki so v Kanadi.
Vsakič ko prižgeš televizijo, ti kažejo umore, streljanje,
zajemanje talcev. - V ZDA vse pojmujejo kot spopad.
Tako rešujejo probleme. Če se kje kaj dogaja,
pošljejo ljudi v vojno,
v Kanadi pa se raje pogovorimo.
V Združenih državah te enostavno ubijejo, pa je.
Če bi orožje zagotavljalo varnost,
bi bila Amerika najvarnejša dežela na svetu, pa ni.
Reševalna služba.
Na šoli Buell imamo ustreljeno učenko.
Takoj potrebujemo rešilca.
Kje je ustreljeni otrok?
Na tleh učilnice. Prosim, vedno bolj bleda je!
Bleda je? Ali diha? - Ja, vedno bolj bleda je.
Ali diha? - Ne!
Kje je otrok, ki jo je ustrelil?
V pisarni. - V pisarni? - Ja.
Kam jo je ustrelil?
Ne vem, ne upam se je obrniti.
Prosim, Bog!
Po televiziji sem slišal klic, grozno je bilo.
Spraševali so, kje je strelec, rekla je, da potrebuje pomoč.
In punčka, Kayla, je bila tudi zraven? - Na tleh, ja.
Je potem prišla policija z reševalci ali ...
Takrat je že prišel reševalec,
stopil je v sobo in začel komandirati.
Rekel je: "Pojdite ven."
Ko se prikažejo reševalci in policaji,
nimate več nobenega nadzora.
Je bila še živa? - Ustnice so ji že modrele.
V mojem rodnem mestu, v Flintu v Michiganu,
je šestletnik, ki je hodil v prvi razred na šolo Buell,
v stričevi hiši našel pištolo.
Pri stricu je živel, ker so mamo vrgli iz stanovanja.
Pištolo je vzel v šolo in ustrelil sošolko,
šestletno Kaylo Rolland. Ko ji je telo prebila krogla,
je padla na tla in tam umirala,
medtem ko je njena učiteljica klicala rešilca.
Nihče ni vedel, zakaj je hotel deček ustreliti deklico.
Kot da mesto v dveh deset- letjih ne bi dovolj trpelo,
je zdaj osvojilo nov naslov:
kraj ustrelitve pri najnižji starosti v zgodovini ZDA.
Tisto jutro so poročevalski helikopterji in tovornjaki
v pol ure pribrzeli na kraj dogodka.
Preverjajo tovornjak, čez pol ure gremo v eter.
Na spominski slovesnosti ob sedmih zvečer
pričakujemo več sto ljudi, ki bodo prišli žalovat za Kaylo,
deklico, ki je imela rada pizzo, medvedke
in ki si nam jo prehitro vzeli.
Pogrebni zavod deli več deset tisoč rožnatih trakcev
v podporo dekličini družini. Danes bo dan nabit s čustvi,
spominjamo se male Kayle, Jeff Rossen, novice, Fox 2.
Bravo.
Michelle, tehnične probleme imamo.
Ne pogovarjaj se z mano, pokliči satelitski tovornjak.
Ostriči se bom moral.
Nekateri so preveč pre- treseni, da bi govorili o tem.
Nocoj ob sedmih bo spominska slovesnost.
Oglašamo se v živo iz Flinta v Michiganu.
Hvala.
Boš lak za lase? - Ga potrebujem, ne?
Saj ga imam, samo gor si ga nisem dal.
Ta človek je molil za Kaylo, potem pa je izpustil balon.
Rekel sem, da imamo barvno sliko, ne črno-belo podlago.
Tu je veliko medijev, ki so poročali iz Columbinea.
Nekatere mreže se selijo od tragedije do tragedije.
Smilijo se mi, ker vidijo samo to.
Tragedije.
Zdaj pripravljamo prispevke za ob petih in šestih.
Prenašala nas bosta CNN in Fox.
Veliki mediji niso nikoli obiskali osnovne šole Buell
ali šolskega okraja Beecher,
pa tudi ne tega predela Flinta.
In tudi zdaj, ko so bili tu, si ga je ogledalo
le malo poročevalcev.
Če bi se sprehodili vsaj ulico ali dve proč od šole,
bi si lahko ogledali drugačno tragedijo,
ki bi morda razkrila, zakaj je punčka umrla.
Ta predel domačega kraja največje korporacije na svetu
so spregledali enako teme- ljito, kakor so ga uničili.
87 odstotkov učencev živi v revščini.
Buell, Beecher in Flint se niso prilegali v zgodbo,
ki so jo na široko razglašali naši mediji,
zgodbo o nepremagljivem ameriškem gospodarstvu.
V tem predelu Flinta največ mladih umre zaradi umorov.
Nogometno igrišče podpira pogrebni zavod.
Otroci so osvojili 13 državnih tekaških naslovov,
na domači stezi pa še niso imeli mitinga,
saj nogometno igrišče obkroža samo ta pas blata.
Pred leti je nekdo poimenoval tukajšnje ulice
po vseh šolah Bršljanove zveze,
kot da bi sanjal o boljših časih.
Otrokom gre dobro.
Tudi učiteljem, vendar ne pozabljamo. Ne pozabljamo.
Nočem, da se to zgodi še komu drugemu.
Vem.
Tudi jaz nočem tega.
Nič hudega.
Žal mi je. - Saj bo v redu.
Iz mojih hladnih, mrtvih rok.
Tako kot po streljanju na gimnaziji Columbine,
je Heston v Flintu priredil zborovanje v čast orožju.
Svoboda še nikoli ni bila v taki nevarnosti
in še nikoli vas ni potrebo- vala tako zelo, kot zdaj.
Preden je prišel, so Hestona intervjujali o Kaylini smrti.
O tem je govorila celo spletna stran NOZ.
NOZ mora vedeti, da nismo pozabili Kayle Rolland.
Kako so mogli priti sem? Kot bi nam privoščili.
Ob tem, da so prišli, sem zgrožena.
Lokalni časopis je Hestona vprašal,
zakaj je prišel v Flint in kaj NOZ pravi na to,
da šestletniki uporabljajo orožje.
Vsako leto porabimo 20 milijonov dolarjev
za izobraževanje pet- in šestletnikov.
Če vidiš orožje, pravimo, se ga ne dotikaj.
Pokliči kakega odraslega.
Potem se je prikazal sam Mojzes.
Tu v Flintu? - Ja.
So ljudje hoteli, da otroku sodite kot odraslemu?
Seveda. Ljudje iz vse Amerike
so nam telefonarili in nam pošiljali pisma.
Najbolj neverjetno pa je bilo to,
da so mi pisarile skupine, povezane z NOZ,
ljudje, ki jim pravim norci na orožje,
in me grajale, ker sem lastnike posvaril,
da doma ni pametno imeti orožja.
Zahtevali so, naj fantka kar obesim.
Čutiti je bilo neverjeten rasizem in bes.
Grdo je bilo.
To sliko je narisal fantek, ki je bil kriv umora,
ko so ga pripeljali sem, kakih 15 minut po zločinu.
Dal sem mu voščenke, da se je malo zamotil.
Narisal mi je to sliko,
Na steni sem imel risbe, ki so jih narisali moji otroci.
Tudi on mi je eno narisal. - Kaj je rekel, da je narisal?
Sebe, pri sebi doma. - To je on, pri sebi doma?
Zakaj ste jo obdržali?
Ker je bil dogodek tako gromozanski.
Prosil me je, naj si jo obesim za mizo,
pa sem jo uokviril in tam bo ostala.
Tamarla Owens je mati tega šestletnega fantka.
Da je dobila bone za hrano in zdravstveno zavarovanje,
je morala delati v zaposlitvenem programu.
Program je revnim tako učinkovito jemal podporo,
da je njegovega ustanovitelja kmalu najelo podjetje,
ki sodeluje pri privatizaciji sistemov podpore.
To podjetje je bilo Lockheed Martin.
Po koncu hladne vojne, ko so izginili javni sovražniki,
je Lockheed odkril krasen način prestrukturiranja
in zaslužka na podlagi strahov ljudi,
s sovražnikom, ki je živel veliko bližje.
Z revnimi črnskimi materami, kakršna je bila Tamarla.
Mati samohranilka se vozi uro in pol daleč,
zato da lahko pride sem na delo.
Kako to pomaga skupnosti?
Tako država sili starše, da garajo za svoj denar.
Ta program je treba ukiniti, ker je povsem nekoristen.
Mislim, da problem zaostri, rešuje ga prav gotovo ne.
Res? Šerif ste in razmišljate na tak način. - Ja.
Vsak dom bi moral imeti dva enako odgovorna starša,
a nič ne bomo dosegli, če bomo edinega starša
poslali delat za 5,5 dolarjev na uro.
S tem avtobusom se je morala voziti vsak dan,
zato da si je zaslužila svojo socialno podporo.
Še mnogi drugi reveži iz Flinta
so vsak dan prepotovali 130 km
in delali v Auburn Hills,
enemu najbogatejših področij v deželi.
Tamarla je odhajala zgodaj in se vračala pozno zvečer.
Svoja majhna otroka je videvala le poredko.
Kakšen smisel ima to?
Kaj imajo od tega država, Flint in okraj Genesee?
Otrok je mrtev, delno zaradi tega.
Enega starša smo pregnali od doma.
Če mi kdo reče, da je to v interesu skupnosti,
samo zmajem z glavo in vprašam, zakaj le.
Kako dolgo se že vozite z avtobusom? - Tri leta.
Tri leta? - Ja.
Tu dela moj brat in še pol soseske.
Skoraj vsi moji znanci delajo v tem centru.
V Flintu plačajo samo zajamčeno plačo.
Vozim se 65 km daleč,
da zaslužim 3 ali 4 $ več na uro. - Koliko zaslužite?
Osem in pol na uro. - Res?
Je to dovolj za vse račune? - Ne. - Ste poznali Tamarlo?
Mater fantka, ki je ustrelil tisto punčko?
Vozila se je s tem avtobusom. - Bežno, ne preveč dobro.
Je bila prijazna? - V redu je bila.
Opravljala je svoje delo, imela je dve službi.
Dve službi? - Nekako je morala shajati.
To je restavracija Dick Clark's American Bandstand,
tu je Tamarla opravljala eno od svojih dveh služb.
Delala je za točilnim pultom.
Pripravljala je pijačo, milkšejke, deserte.
Je bila dobra delavka? - Ja.
Delala je tudi v slaščičarni. Tja jo je poslala država.
Dick Clark je ameriška ikona.
Oddaja American Bandstand nas zabava z rock'n'rollom.
Vsak del svojega življenja lahko povežeš z glasbo.
Kot pravi Dick, to je spremljava tvojega življenja.
Njegova restavracija in slaščičarna
sta uživali davčne olajšave, ker so v njiju delali
prejemniki podpore.
Čeprav je Tamarla delala 70 ur na teden,
ni zaslužila dovolj za najemnino.
Teden dni pred umorom ji je najemodajalec sporočil,
da se mora izseliti.
Ker ni mogla nikamor in ker otrok ni hotela vzeti iz šole,
je prosila brata, če se lahko nastanijo pri njem.
Tam je Tamarlin sin našel majhno pištolo kalibra .32
in jo nesel v šolo.
Tamarla ni videla, da jo je vzel s sabo:
Z državnim avtobusom se je peljala servirat pijačo
in pripravljat karamelno kremo za bogate.
Odločil sem se, da bom šel v Kalifornijo
povprašat Dicka Clarka, kaj si misli o sistemu,
ki sili matere, da za pre- živetje hodijo v dve službi.
Snemam dokumentarec o streljanju po šolah, o orožju.
V mojem rodnem mestu Flintu, ki ga seveda poznate,
je šestletnik ustrelil šestletnico.
Sedi v avto, Dave! Pazite na roko. - Oprostite.
Zamujamo. - Mati otroka,
ki je bil kriv za umor, dela v vaši restavraciji.
Na svidenje, zapri vrata. - V programu socialne podpore.
Rad bi, da mi pomagate prepričati guvernerja,
da imajo te ženske, ki jih silijo delati,
doma otroke. Dick!
V Ameriki Georgea Busha revni niso tako pomembni.
Po 11. septembru 2001
so skrb za družbene probleme preglasili strah, panika
in nove prioritete.
Enotnost lahko izrazimo tako,
da kongres postavi vojaški proračun
na prvo mesto med vsemi prioritetami.
Prodamo veliko zaščitnih oblek z rokavicami in s kapucami
in veliko plinskih mask.
Rada bi kupila eno zase in eno za svojega kužka.
Dennis Marks si nabira zaloge. - Orožje. Strelivo.
Wal-Mart po 11. 9. proda za 70 odstotkov več orožja,
za 140 odstotkov več streliva.
V Dallasu že streljajo na Osamo bin Ladna.
V mesecih po napadih 11. septembra
smo živeli v primežu strahu.
Nismo vedeli, ali bodo tudi nas pokončali hudodelci
in ali morda ne sedimo poleg norca, ki si bo zažgal čevlje.
Grožnje so se nam zdele zelo resnične.
Verjetno sem malo para- noičen, a ne bom tvegal.
Rad bi zaščitil sebe in družino.
Z našimi strahovi so mnogi bajno zaslužili.
ADT v zadnjem mesecu beleži 30-odstoten porast prodaje.
Večina ljudi je še vedno ne- mirnih zaradi 11. septembra.
Z našim strahom marsikdo služi in si izgrajuje kariero.
Zato je v interesu mnogih, da se še naprej bojimo.
Proti teroristom z olfa noži se je najbolje boriti tako,
da od Lockheeda naročiš rekordno število lovcev.
Vsi so se počutili varne, saj je vojska odvažala smeti.
Prestrašena javnost pa je najboljša zato, ker dovoli,
da korporativni in politični voditelji počnejo, kar hočejo.
Nisem še videl bolj radodarne vlade,
kot je bila Busheva administracija do Enrona.
Po napadu na WTC nisem vedel marsičesa,
nekaj pa je bilo jasno. Pred 11. septembrom ali po njem,
javnost, ki je tako blazno prestrašena,
ne bi smela imeti celega kupa orožja in streliva.
Ustreljen sem bil s pištolo Tech-9.
9-milimetrsko? - Ja.
Pravijo, da je polavtomatska,
ampak kolikor se spomnim, je bila čisto avtomatska.
To sta Richard Castaldo in Mark Taylor.
Oba sta bila ranjena v pokolu na gimnaziji Columbine.
Richard bo do smrti na invalidskem vozičku,
Mark pa po številnih operacijah komaj stoji.
Mularija s Columbinea je morala plačati kazen.
Plačali smo kazen za celo deželo.
Marka in Richarda so zadele
krogle za 17 centov iz K-Marta.
Ko sta mi kazala vhodne rane, sem si domislil,
kako bi se znebili dela orožja in streliva.
Fanta sem vprašal, ali bi šla v K- Mart reklamirat artikle.
Sta pripravljena? - Ti pojdi.
SEDEŽ K-MARTA, TROY, MICHIGAN
Zdravo. - Bi, prosim, ugasnili kamero?
Prišli smo k predsedniku, h gospodu Conawayu.
Potrebujete dovoljenje za snemanje. - Prav. Ugasni jo.
ČEZ ENO URO
Mary Lorenz, direktorica oddelka za odnose z mediji.
Izvolite. - Pripeljal sem Richarda Castalda.
Me veseli. - To pa je Mark Taylor.
Oba sta dijaka z gimnazije Columbine.
Med pokolom so ju ranile K-Martove krogle.
Daleč ste prišli.
Mislil sem, da bi, če ste že nehali prodajati pištole,
lahko nehali prodajati še naboje.
Prosiva, da ustavite prodajo 9-milimetrskih krogel.
Če poznate K-Mart, upam, da kupujete pri nas, veste,
da prodajamo samo športno orožje
in lovske pripomočke.
Sporočilo bom posredovala predsedniku odbora Conawayu
ki pa ga danes žal ni. - Ni ga tukaj?
Ne, ves teden ga ne bo. - Ves teden.
Je količina krogel, ki se lahko kupi, omejena?
Ne vem. Nisem zadolžena za nabavo.
Bi lahko govorili s kom, ki je?
Če mi pustite vizitko, vam lahko priskrbim te odgovore.
Ne bomo pustili vizitke. Povedal bom naravnost.
Ne moremo priti nazaj, ker ima Mark
K-Martovo kroglo tri centimetre od aorte.
Med aorto in hrbtenico.
Me veseli, da sploh lahko stojiš.
Rekel sem jima, da ju bo nekdo poslušal,
da ju bo nekdo vzel resno. Ne samo kak piarovec,
ampak nekdo s pooblastili, ki bi jima lahko odgovoril.
K-Martu res ni vseeno, ampak to je vse, kar lahko povem.
Šla bom v pisarno in poklicala koga iz nabave.
Mary se je čez dve uri vrnila s tipom,
ki nabavlja krogle za K-Mart. - Samo, da ne bo težav.
Mi nismo v težavah.
Mark mu je pokazal rane. - To so rane od vaših krogel.
Tu so vstopile K-Martove krogle.
Pazite nase. - Bo še kdo prišel dol?
Bo še kdo prišel dol? - Bom vprašal. - Hvala.
Počakali smo še nekaj ur, pa ni bilo nikogar.
Ko smo odhajali, se je Mark nečesa domislil.
Predlagal je, da stopimo do najbližjega K-Marta
in pokupimo vse krogle.
Vzel bom vse, kolikor jih imate.
Kaj še imate? 357-ke? Ja, vse bom vzel.
Koliko si stara, sedemnajst? - Šestnajst.
Sranje!
Mark jim je pobral vse strelivo.
Naslednji dan smo šli v sedež z vsemi naboji.
Tokrat smo pripeljali medije.
Nadaljujemo s poročanjem iz jugovzhodnega Michigana.
Ob šestih bomo predvajali opozorilno poročilo o kačah.
Oglasila se vam bo mama, ki jo je pičila klopotača.
V mestu sta dijaka, ki sta preživela Columbinski pokol.
Zelo sta jezna na K-Mart. - Prišli smo h g. Conawayu.
Vedno smo veseli, da vas vidimo.
Tu so 9-milimetrski.
To so krogle, kakršne imata Richard in Mark v telesih.
Bi jih dal nazaj? Nočem se jih dotikati.
Čez pet minut bomo nekoga poslali.
Ne stojte pred vrati, prosim. - Šli bomo ven.
Laurie McTavish, podpredsed- nica predstavniškega oddelka.
V imenu podjetja bom prebrala izjavo.
Tisto, kar se je zgodilo v Columbineu, je bilo tragično
in se je dotaknilo vseh Američanov.
Žal nam je, da je moral ta mladenič toliko pretrpeti.
K-Mart ukinja prodajo streliva za pištole.
V kontinentalnih zveznih državah bo to izpeljano
v naslednjih 90 dneh.
Predstavniki K-Marta so včeraj prisluhnili pritožbam
g. Moora in dijakov gimnazije Columbine.
Na koncu sestanka je podjetje obljubilo,
da jim bo odgovorilo v roku enega tedna.
Najprej bi se vam radi zahvalili za obljubo,
da ne boste več prodajali streliva za pištole.
V 90 dneh ... - Proces bo zaključen v 90 dneh.
Čez 90 dni torej ne boste več prodajali streliva
za pištole in za polavtomatsko orožje.
Po 90 dneh ne bomo več prodajali takšnega streliva.
Za to smo vam zelo hvaležni. - Hvala vam.
Hvala lepa, to je krasno.
Čisto paf sem. To je več, kot smo hoteli.
Kot sem vama rekel. Sta mislila ...
Počasi se bomo odpravili na letališče.
Fanta sta izbojevala veli- častno zmago proti K-Martu.
Navdihnila sta me, da sem storil nekaj nujnega.
Potreboval sem samo zemljevid z domovi zvezd.
Prosim. - Gospod Heston? - Ja.
Tukaj filmar Michael Moore. - Da, seveda.
Kako ste kaj? - Dobro, hvala.
Zanima me, ali bi se lahko pogovoril z vami.
Snemamo dokumentarec o orožni problematiki.
Sem član NOZ. Bi se lahko pogovorila ...
Bom pogledal na koledar.
Jutri si bom vzel nekaj časa, zdaj imam tu ljudi.
Kako lahko ... prosim? - Počakajte. - Hvala.
Jutri vam lahko naklonim nekaj časa. V četrtek. - Ja.
Reciva ob pol devetih. - Zjutraj? - Ja.
Naj pridem kar sem? - Ja, sem. - Dobro.
NASLEDNJE JUTRO
Michael Moore. Prišel sem k Charltonu Hestonu.
Dobro jutro.
Kako ste?
Hvala, da ste me sprejeli.
Peljal me je v svojo hišo z bazenom in igriščem za tenis.
Povedal sem mu, da sem dosmrtni član NOZ
in mu pokazal člansko izkaznico. - Bravo.
V hiši imate verjetno orožje. - Seveda.
Barabe, pazite se.
Za zaščito? - Seveda.
Ste bili kdaj žrtev zločina? - Ne.
Nikdar vas niso napadli. - Ne.
Vendar imate orožje pri hiši. - Nabito. - Nabito je?
Če imate orožje za samoobrambo,
mora biti nabito. - Zakaj ga potrebujete vi?
Saj ga ne. - Seveda ne, še nikoli vas niso napadli.
To je res. - Zakaj potem ne vzamete nabojev ven?
Ker jih imam po 2. amandmaju lahko notri.
Se strinjam, pravim samo ...
Reciva, da mi je to v uteho.
V uteho vam je, če veste, da imate nabito orožje?
Ob tem se počutite varnega?
In me ne skrbi. - Ni vas strah.
Tudi drugače me ni, vendar uveljavljam pravico,
ki so mi jo zapustili tisti modri, stari, mrtvi beli tipi,
ki so izumili to deželo.
Če je bila dovolj dobra zanje, je tudi zame.
Uveljavljali bi jo tudi, če bi imeli orožje prazno.
Ampak moja izbira je taka.
Za dežele, v katerih se ne streljajo toliko, kot pri nas,
mnogi pravijo, da je to zato, ker nimajo toliko orožja.
V Britaniji ali v Nemčiji. Vendar smo šli v Kanado,
kjer imajo 7 milijonov kosov orožja. - Ne več dolgo.
Ampak Kanada je dežela lovcev s kupom orožja.
Lansko leto so imeli komaj kaj umorov.
V deželi, kjer živi 30 milijonov ljudi.
Kako to, da se jim naokoli valja toliko orožja,
pa se ne pobijajo v tolikšnem številu kot mi?
Mislim, da je ameriška zgodovina zelo krvava.
Nemška pa ne? - Ne.
Pa britanska? - Ne tako zelo.
Nemci nimajo tako krvavih rok? - No, oni že.
Britanci so tristo let tiranizirali cel svet.
Vsi so nasilni, vsi imajo svoje barabe,
imajo kriminal, tudi ogromno orožja imajo.
To je zanimiva pripomba, o kateri bi se dalo govoriti,
o njej lahko razglabljate po mili volji,
jaz pa nimam več kaj dodati.
Nimate mnenja o tem, zakaj se ravno mi
toliko pobijamo s strelnim orožjem?
Etnično smo bolj mešani od drugih dežel.
Mislite, da je to povezano z narodnostmi?
To ravno ne.
Na začetku smo imeli težave z državljanskimi pravicami,
ampak na to nimam odgovora.
Pa kaj mislite s tem, da smo bolj etnično mešani?
Sprašujete, kako to, da se Američani
toliko pobijamo. Nisem prepričan, da je to res.
Dobro vemo, da imamo največ umorov z ustrelitvijo.
Odgovorim vam lahko samo tako, kakor sem vam že.
Kako? - Da imamo ...
Verjetno nasilnejšo zgodovino od večine dežel.
Ne nasilnejšo od Rusije, Japonske... - Nemčije.
Ne nasilnejšo od Nemčije, od Kanade pa prav gotovo.
Prihajam iz Flinta v Michiganu
in lani je šestleten fantek ustrelil šestletno sošolko.
Bilo je zelo tragično. - Ampak to so otroci.
Bila sta stara šest let. Ste kaj slišali o tem?
Da je šestletnik ustrelil šestletnico?
Vprašal bi vas, zakaj ste po tem dogodku
v Flintu priredili zborovanje.
Podpredsednik ga je tudi.
Se vam to ni zdelo nekoliko brezobzirno?
Takrat nisem vedel, kaj se je zgodilo.
Zborovanje je bilo zgodaj, takoj smo odšli naprej.
Niste vedeli za umor?
Bi odpovedali, če bi vedeli? - Ne vem.
Tega niste načrtovali vnaprej.
Odločitev je padla, ko se je umor že zgodil.
Bi prišli, če bi vedeli zanj?
Ne vem, nimam pojma.
Mogoče pa ne.
Bi se prebivalcem Flinta morda opravičili?
Hočete, da se opravičim prebivalcem Flinta?
Ja. Ali pa morda ljudem iz Columbinea.
Zakaj hodite v te kraje, potem ko se zgodijo take grozote?
Član vaše skupine sem ... - O tem se žal ne strinjava.
Se vam zdi prav, da nastopate na takih prireditvah? - Ne.
Torej se vam ne zdi prav?
Gospod Heston, samo še nekaj. To je, to je bila ona.
To je ona. Gospod Heston, prosim, ne odhajajte.
Poglejte jo. To je ta punčka.
Zapustil sem Hestonovo po- sestvo na vrhu Beverly Hillsa
in se vrnil v resnični svet.
V Ameriko, ki jo prežema strah.
Če si pri sebi zamislite vlomilca,
ki bi vam ali vašim storil kaj hudega, komu je podoben?
Vam, njej, njemu, snemalcu...
Mogoče imate v kameri puško.
Kjer se proda več orožja kot kdajkoli prej.
Kjer se na koncu vse zaokroži z bovlingom za Columbine.
V nedeljo zvečer so bili ubiti trije uslužbenci kegljišča.
Ničesar ne vem. - Samo, da so umrli trije ljudje. - Ja.
V Littletonu. Na kegljišču.
Žal mi je. - Lepo se imejte.
Da, zdaj je res fantastično biti Američan.